Nejstarší  literární texty-      
Lze předpokládat, že už v dávnověku lidé objevili význam a moc slova. Při magických obřadech pronášeli zaklínadla a zaříkadla, která měla zajistit úspěch při lovu, hojnou úrodu, zapudit nemoc a smrt. Životní zkušenost minulých generací vkládali do pořekadel, přísloví a pranostik. Slovní doprovod korunoval výroční, svatební a pohřební obřady. Z představ o vzniku světa, o jeho zákonitostech a osudu člověka vznikly mýty, dlouho předávané pouze ústním podáním - až do doby, kdy člověk objevil a naučil se používat písmo, jímž mohl své myšlenky zaznamenat. 	
Nejstarší dochované literární památky pocházejí z Mezopotámie a Egypta. Sumerové, žijící na území mezi Eufratem a Tigridem zhruba od 4. tisíciletí př. Kr., vynalezli klínové písmo, jímž psali na hliněné tabulky. Značnou část jejich literárního odkazu přeložili do akkadštiny Babyloňané a Asyřané, kteří dílo svých předchůdců tvořivě rozvíjeli; tak vznikl z cyklu sumerských básní o mýtickém králi města Druku slavný Epos o Gilgamešovi, jehož hrdina hledá nesmrtelnost a smysl lidského života. 
Starověcí Egypťané, tvůrci hieroglyfického písma, zanechali bohatou literaturu lyrickou (hymny, milostné písně, náhrobní básně), naučnou a zábavnou (Vlastní životopis Sinuhetův). 
Prostředníkem mezi starými civilizacemi Předního východu a Evropou se stalo písemnictví hebrejské, které dalo světu knihu knih, bibli. Starý zákon přináší svědectví o historii a duchovním vývoji Palestiny od nejstarších dob k počátkům křesťanství, Nový zákon se stal východiskem křesťanského učení. Nejstarší částí Starého zákona je Tóra, zákon,  neboli knihy Mojžíšovy; mladší Proroci vyprávějí o dějinách Izraele a o skutcích a výrocích proroků; nejmladší část tvoří básnické knihy Žalmy, Jób, Přísloví, Pět svitků (kam patří mj. Píseň písní), kniha Danielova a další. Starozákonní texty se staly součástí křesťanské bible, kterou (spolu s dědictvím antické kultury) považujeme za základ evropské kultury. Nový zákon, vzniklý v 1. a 2. století po Kr. obsahuje 4 evangelia (Janovo, Markovo, Matoušovo a Lukášovo) o životě a smrti Ježíše Krista, knihu Skutků apoštolských, 21 epištol (apoštolských listů) a Zjevení Janovo neboli Apokalypsu. Významná kulturní centra starověku se rozvíjela na Dálném východě.
V Indii byly už ve 2. tisíciletí př. Kr. napsány posvátné knihy hinduistického náboženství, zvané védy, které obsahují hymny a rituální, filozofické a mystické texty; světovou proslulost získaly i pozdější rozsáhlé eposy Mahábhárata a Rámajana. Písemnictví staré Číny bylo ovlivněno trojím filozoficko-náboženským učením, taoismem, konfucianismem a buddhismem; významnou antologií čínské poezie je Kniha písní. V Persii vznikaly od 7. Století př. Kr. lyrické a mytologické texty, shrnuté do sbírky Avesta, za jejich autora je považován zakladatel staroperského náboženství Zarathuštra.

Nejstarší  literární texty-      
Lze předpokládat, že už v dávnověku lidé objevili význam a moc slova. Při magických obřadech pronášeli zaklínadla a zaříkadla, která měla zajistit úspěch při lovu, hojnou úrodu, zapudit nemoc a smrt. Životní zkušenost minulých generací vkládali do pořekadel, přísloví a pranostik. Slovní doprovod korunoval výroční, svatební a pohřební obřady. Z představ o vzniku světa, o jeho zákonitostech a osudu člověka vznikly mýty, dlouho předávané pouze ústním podáním - až do doby, kdy člověk objevil a naučil se používat písmo, jímž mohl své myšlenky zaznamenat. 	
Nejstarší dochované literární památky pocházejí z Mezopotámie a Egypta. Sumerové, žijící na území mezi Eufratem a Tigridem zhruba od 4. tisíciletí př. Kr., vynalezli klínové písmo, jímž psali na hliněné tabulky. Značnou část jejich literárního odkazu přeložili do akkadštiny Babyloňané a Asyřané, kteří dílo svých předchůdců tvořivě rozvíjeli; tak vznikl z cyklu sumerských básní o mýtickém králi města Druku slavný Epos o Gilgamešovi, jehož hrdina hledá nesmrtelnost a smysl lidského života. 
Starověcí Egypťané, tvůrci hieroglyfického písma, zanechali bohatou literaturu lyrickou (hymny, milostné písně, náhrobní básně), naučnou a zábavnou (Vlastní životopis Sinuhetův). 
Prostředníkem mezi starými civilizacemi Předního východu a Evropou se stalo písemnictví hebrejské, které dalo světu knihu knih, bibli. Starý zákon přináší svědectví o historii a duchovním vývoji Palestiny od nejstarších dob k počátkům křesťanství, Nový zákon se stal východiskem křesťanského učení. Nejstarší částí Starého zákona je Tóra, zákon,  neboli knihy Mojžíšovy; mladší Proroci vyprávějí o dějinách Izraele a o skutcích a výrocích proroků; nejmladší část tvoří básnické knihy Žalmy, Jób, Přísloví, Pět svitků (kam patří mj. Píseň písní), kniha Danielova a další. Starozákonní texty se staly součástí křesťanské bible, kterou (spolu s dědictvím antické kultury) považujeme za základ evropské kultury. Nový zákon, vzniklý v 1. a 2. století po Kr. obsahuje 4 evangelia (Janovo, Markovo, Matoušovo a Lukášovo) o životě a smrti Ježíše Krista, knihu Skutků apoštolských, 21 epištol (apoštolských listů) a Zjevení Janovo neboli Apokalypsu. Významná kulturní centra starověku se rozvíjela na Dálném východě.
V Indii byly už ve 2. tisíciletí př. Kr. napsány posvátné knihy hinduistického náboženství, zvané védy, které obsahují hymny a rituální, filozofické a mystické texty; světovou proslulost získaly i pozdější rozsáhlé eposy Mahábhárata a Rámajana. Písemnictví staré Číny bylo ovlivněno trojím filozoficko-náboženským učením, taoismem, konfucianismem a buddhismem; významnou antologií čínské poezie je Kniha písní. V Persii vznikaly od 7. Století př. Kr. lyrické a mytologické texty, shrnuté do sbírky Avesta, za jejich autora je považován zakladatel staroperského náboženství Zarathuštra.